Иван Вазов
Братя Жекови

chitanka.info

В една ниска плевня, под тъмната стряха

двамината братя укрилии се бяха.

Четата отмина. По-старият брат

от треската хваната, разтреперан, бляд,

лежеше на голо в ръка с револвера

и той рече слабо: „Защо тъй трепера!

Животът отива, във огън горя

Под таз плевня тясна страх ме е да мра…

Ще ми се на воля, в боя, на полето

поне да издъхна и куршум в сърцето.“

Внезапно на двора се чу шум голям

и глас викна гърлест: „Излезте оттам!“

Стопанинът уплашен гости си обади!

Вчера ги прие той, днеска ги предаде.

Защото страхът е бездушен и длеп,

на малките души — съветник свиреп.

Той е дух, що лази. В тъмното ме царство

подлостта братува с тъпото коварство.

И чавек от него е жълт като смин.

И бащата сочи скрития си син,

и майката пуща детето на друма

кат бяга и тихо: „Олекна ми!“ — дума,

и не сеща трепет, ни любов, ни жал,

защото душа и страх е завладял.

Но Михаил Жеков, бръз като вихрушка,

става болен, бледен, грабва свойта пушка

и гръмва към двора и вика: „Назад!“

И косата щръкна на по-малкия брат.

И турската паплач изрева: „Удрете!“

И битка се почна между враговете.

Дворът веч трепери в гърмежът, в димът.

И двамата братя до входа стоят

с револвери черни и с мъжко решенье

да умрат. Очи им със кръв са налени.

Сърцата им чукат, ръце им треперят

и пращат във купа и ужас, и смърт.

Плявата е мека, на пропуск не дава.

Куршумите удрят кат о скала здрава.

Боят е неравен: двама срещу сто.

Кат рой ястреби над птиче гнездо,

убийците тичат, реват обикалят

плевнята и пушкат, и в прах се повялат

кат кокошки много, що ги лази мор,

и кръвта се лее по шумния двор.

— Огън дайте скоро! — викна Мустафата

и падна: куршумът пръсна му главата.

— Да запалим! — вика смаяната сган.

И в плевнята скоро проникна думан.

Михаил остана корав като камък,

но брат му отслабна пред близкия пламък.

— Да се вдадем, рече, тук ще изгорим!

Страшно ме отравя горещият дим!

Михаил бе страшен. Злобно затрепера:

— Ти не си ми брат бил! — Вдигна револвера

и гръмна в тила му. Братът се простря.

Михаил погледна и рече: — Умря!

И всред гъстий пушек пак рече: — Ще сваря!

Гръмна се в челото и падна в пожара.

И две души бели в грозния плам

фръкнаха към бога свободни, без срам.

1881

Ползван източник: „Иван Вазов — Събрани съчинения, т. I — Лирика“, под редакцията на Георги Цанев, „Български писател“, С. 1955

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.